Prevod i obrada: SindžaM. Novi Sad
N O Ć N I V O Z Z A L I S A B O N
Moraćeš da misliš.
Po romanu Paskala Mersijea
Bern, Švajcarska
Ne mrdaj!
Hvala.
Mogu li sa Vama?
Naravno.
Dobro jutro dame i gospodo. Dobro jutro gospodine!
Imamo gosta.
Vaš kaput...
Sedite...
Bojim se da je došlo do male nezgode dok sam dolazio.
Ali ispravke bi trebalo da su čitljive.
Maks, podeli molim te.
Trebalo je više da se potrudiš...
"Nemate priliku da cenite i poštujete sebe."
Marko Aurelije, filozof i imperator,
što nije slučajno, jer su za Rimljane
misli i dela bilo jedno isto.
Mislim da smo stali na 12. poglavlju, strana 42.
Natali, nastavi gde smo stali.
Kako objasniti da su Bogovi jednostavno prevideli...
da su neki od najboljih muškaraca i žena imali veću...
Bliskost s Bogom.
Samo nastavi.
Ako smo živeli samo mali deo našeg unutrašnjeg života,
šta se događa sa ostatkom?
Dobar dan, g.Gregorios.
Bojim se da Vaša Persijska gramatika još nije stigla.
Nisam zbog toga došao... Da li Vam je poznata ova knjiga?
Jeste, prodao sam jednu juče.
Žena?
Da, došla je i pitala za deo sa knjigama iz Portugalije,
pronašla je ovu, sela tamo,
čitala sat vremena, uzvrpoljila se,
platila knjigu i otišla... Kako je dospela kod Vas?
Našao sam je.
Lep naslov.
"Un orivs dos palatros"
"Zlatar od reči."
Vozne karte...
Za gde? Za Lisabon.
Polazak je za 15 minuta.
Hvala. Nosila je taj kaput!
Pažnja, molim,
kompozicija broj 10, na peronu broj 8...
Kakva je ovo buka?
Gde je g. Gregorijus? Otišao je, g. Kagi.
Otišao?
Došla je neka žena sa njim...
Nemoguće.
Živimo ovde i sada,
sve pre toga, gde god da je bilo je prošlost,
uglavnom zaboravljena.
Ovde je g.Kagi; gde ste Vi?
U vozu. U vozu?
Kom vozu? Za Lisabon.
Pobrinite se za moje knjige, molim Vas. Ostavio sam ih na stolu.
Ono što može... što treba da bude učinjeno,
za sve vreme koje je pred nama.
Otvoriti i spoznati,
kao svetlost i slobodu,
kao težinu svoje neizvesnosti.
To je želja,
jednostavan i nostalgičan san,
nekada u nekoj tački našeg života,
i mogućnost da krenemo u potpuno drugom smeru
od onoga gde smo sad.
Da li imate sobu?
A Vaš prtljag? Nemam ga.
Daću Vam jednu sobu s pogledom na more.
Evo... more.
Još nešto gospodine? Da.
Želeo bih da nađem adresu čoveka koji je napisao ovo.
Hvala.
Još nešto? Ne, hvala.
Dobar dan, tražim Amadea Pradu.
Samo trenutak.
Mislim da tražite mog brata?
Da... on je lekar? Bolesni ste?
Ne, pročitao sam njegovu knjigu i stvarno bih želeo da ga upoznam.
Ono što on piše me je duboko dirnulo.
Bolje da uđete.
Sedite, molim Vas.
Pijete čaj? Amadeo rado pije Azamov crveni. Hvala Vam.
Čaj, Klotild.
Ovo je Amadeova omiljena soba.
Veoma je lepa.
On je pročitao sve ove knjige.
Još uvek se bavi medicinom?
Gde ste je dobili?
Otkrio sam je slučajno u Bernu, gde živim.
Samo 100 primeraka je odštampano.
Ovde imam još 6 kopija.
Često sam se pitala gde je ostalih 94.
Bern je u Švajcarskoj, zar ne? Da.
Dakle, knjiga je dosta proputovala... To je dobro.
Napisao je još nešto? Ništa što je objavljeno.
Želeo je da bude pisac, filozof...
Na kraju se odlučio za medicinu.
Mislio je da niko ne bi trebao da trpi bol.
Ovo je on? To je naš otac.
Bio je poznati sudija. Shvatio sam to iz knjige.
On i Amadeo su imali vrlo komplikovan odnos.
"S tačke gledišta večnosti, sve to gubi smisao..."
Da...
Rekao je to mnogo puta Amadeu. Amadeo nije verovao u večnost.
Na žalost, nije.
Na bih želeo da budem neprijatan ali...
Mogu li da znam kako je Vaš otac umro?
Ne, mislim da ne možete.
Ako želite da vidite Amadea,
idite na groblje Prazeras.
Kada ostavite nešto iza sebe na mestu na kom ste bili,
ostaće deo vas iako ste otišli.
I s tim stvarima ćemo se ponovo sresti
samo kada se vratimo tamo.
Putujemo da nađemo mesto gde živimo deo života,
ali to je kratkog daha i ne može da potraje.
A na putovanju idemo prema sopstvenoj usamljenosti.
I da li sve što radimo, radimo zbog straha od samoće?
Da li se odreći svega
da ne bi propustili ostatak života?
Izvinite, tražim Amadea de Almeda Pradu.
Prado. Hvala.
Kada je diktatura činjenica, revolucija je potreba.
Prokleti kretenu!
Da li je na kraju stvar u slici
koju smo za sebe načinili od ideje
da smo sve postigli i doživeli,
pa možemo sebi odobriti život koji živimo?
Ako je stvar u tome,
može se opisati strah od smrti
i strah od nemanja mogućnosti da bude onako kako smo i planirali.
Ako smo došli sa sigurnošću
da to nikada neće biti potpuno ostvareno,
odjednom ne znamo kako da proživimo vreme
koje ne može biti deo naših života.
Bolje?
Ili lošije?
Bolje.
Osećate se kao da ste Vi napisali knjigu? Voleo bih da jesam.
On govori o svemu što me muči već godinama.
Bolje, ili lošije?
Lošije.
Recite mi jednu od tih divnih rečenica koje ste pročitali.
Pravi režiser života je slučajnost.
Režiser prepun okrutnosti,
saosećajnosti, i čudnog šarma .
Zar slučajnost nije sudbina?
Ne, mislim na sreću, čistu sreću.
Napravićemo pauzu. Odmorite se na trenutak.
Vi ste čovek koji loše spava.
Možete to da vidite? Oči govore sve.
Pogledajte ove oči.
Šta Vam one otkrivaju?
Melanholiju i nadu, istrajnost i umor... i kontradikciju.
Zašto bi se njegova sestra pretvarala da je još uvek živ?
Zaista ne znam. Nastavljamo?
Dakle, naišli ste na ženu u crvenom kaputu, koja je nestala
i sve ostavila? A onda sam pročitao knjigu.
Volela bih da mogu to da uradim... ostavim sve...
Često to radite? Ne, nikada mi se pre to nije desilo.
Bolje ili lošije?
Bolje.
Kakav je to osećaj?
Govorite o onome što mi se čini da osećam...
Zar nije tako? Pretpostavljam.
Koliko jasno sada vidite? Veoma jasno.
A sada?
Vidim ono što je u fokusu.
Ovo nam je novo.
Presudni trenuci u životu,
kada se zauvek menja smer,
nisu uvek tako dramatični.
U stvari, dramatični trenuci, po onome što smo iskusili iz života,
dešavaju se češće i vrlo neupadljivo.
Kada prikazuju svoje revolucionarne promene
uverite se da je život prikazan u drugom svetlu,
ali tiho i neprimetno.
I to je divna tišina koja ima svoju posebnu plemenitost.
Sada se postavlja pitanje da li je drugi par bio bolji.
Da Ali nije tako važno?
Ne, ali s ovima ima više svetla.
To će biti neko vreme dok se ne naviknete.
Da li primate kreditne kartice? To ćete na prijemnom.
Pre nego što odete... Imam ujaka...
Živi u negovateljskom domu na drugoj obali reke Težo.
Juče sam ga zvala i rekla mu za Vas i knjigu.
Poznavao je Amadea Pradu dobro.
Rekao je da ga sve to interesuje i da bi želeo da razgovara s Vama.
I on je bio u Pokretu otpora.
Moram Vas upozoriti... moj ujak je pomalo težak.
Kako težak?
Generacija koja je živela pod diktatorom Salazarom
i koja se još uvek bori da shvati šta se dogodilo.
Tajna policija je bila okrutna prema pokretu otpora,
ljudi još uvek ne žele da govore o tome,
verovatno ne shvataju da su i jedni i drugi bili žrtve.
Ujka Žoao, kako si?
Šta ti radiš ovde?
To je čovek o kome sam ti pričala, Rejmond Gregorijus.
Rekao sam da hoću da razgovaram s njim a ne s tobom.
Sačekaj na ulazu. Vi dođite u dnevnu sobu.
Dakle, interesuje Vas Amadeo Prado? Da.
Marijana mi je rekla da imate knjigu koju je on napisao?
Hoćete da je vidite?
Ne. Zamišljam kakva je. Kao da je napisao sveštenik ateista.
To je dobar opis.
Jedino je njemu bilo dopušteno da me poseti u zatvoru.
Dolazio je svake nedelje,
donosio knjige, lekove i cigarete.
Došao bi, ostavio to, okrenuo se i otišao.
Da, imao je privilegije.
Kakve? Bolje da ne znate.
Imate li cigaretu? Žao mi je, ja ne pušim.
Šteta.
Marijana mi je rekla da ste Amadeo i Vi bili u Pokretu?
I više. Bio mi je najbolji prijatelj. Da, rekla mi je i to.
Bili smo jedno telo i duša.
Neko vreme...
Ali, Amadeo je bio preslab za Pokret,
stalno je imao osećaj krivice.
Marijana mi je rekla da ste iz Švajcarske?
Da, iz Berna.
U Švajcarskoj nikada nije bilo revolucije?
Ne, nekako je uvek uspevala da ih izbegne.
Ne znate šta je to nepoverenje,
nepoverenje prema prijateljima... porodici.
Upoznao sam njegovu sestru... Adrianu.
Ponaša se kao da je on još uvek živ.
Ali stalno nosi crninu.
Da li možete da napunite moju šolju samo do pola.
Niko nikada to nije učinio za mene.
Poklon od PIDE. Portugalska tajna policija.
Hui Luis Mendeš, tako se zvao.
Bilo je to 1973.,
u proleće.
Ja sam!
Ko ste vi?
Gde je moja žena?
Bila je ljubazna da izvede vašu decu u šetnju.
Žena koja zna sva imena... gde da je nađemo?
Ne znam.
Ne znam o čemu pričate.
Vaša žena nam je rekla da ste sjajan pijanista.
Da li bi odsvirali nešto za mene? I moje prijatelje?
Molim Vas.
Mogu li da vidim Vaše ruke?
Šta biste želeli da čujete? Odsvirajte nešto Vama omiljeno.
Kažu da ima fotografsko pamćenje.
Da li je to istina?
Pitaću Vas još jednom: Gde je ona?
Ono što je još strašnije je,
da je samo par meseci pre toga,
Amadeo spasao život Mendešu.
Vreme za večeru... serviraju je kao u zatvoru.
Ne zatvorenici, naravno, ovde to radi osoblje.
Drago mi je da je napokon nekome rekao.
Mada sam želela da to budem ja.
Ponekada je lakše nešto reći nekom nepoznatom.
U mojoj porodici je malo drugačije.
Pretvaramo se da se bol desio drugim ljudima.
Kada je ujka Žoao nestao,
roditelji su nam rekli da je otišao da radi u Brazil.
I nakon revolucije kada je pušten,
rekli su nam da je doživeo nesreću sa rukama.
On Vas toliko voli... Zaista?
Kaže da ste Vi jedini iz porodice koji ga posećuje.
Drugi ne dolaze zato što je tako namćorast.
Šta je još rekao? Želeo bi da se udate.
Mrzim ga!
Da kada ga posećujete dovedete i decu.
Zaista je rekao da me voli?
Imate li Vi dece? Ne.
Imam svoje učenike...
Ali, oni se menjaju svake godine, a ja pokušavam da se ne vezujem za njih.
Mislim da ćete ostati još jedan dan?
Da, moram da ostanem.
Lepe naočare.
Otac Bartolomeo? Da.
Žoao mi je rekao da ste Vi pokopali Amadea Pradu.
Radije bih da budem zapamćen kao neko ko je predavao Amadeu
a ne neko ko ga je pokopao.
Amadeo je imao 12 godina kada je došao u školu.
Nije imao ni torbu ni knjige...
Čitao je sve.
Sve što mu je došlo pod ruku.
Sve je upisano u dnevniku.
1.922 dana sam proveo
u školi u koju me je moj otac poslao. Najteža škola u celoj zemlji.
Treći dan sam shvatio da moram naučiti da računam inače će me slomiti.
Zar je to toliko mrzeo?
Žorž i Amadeo su bili u istom razredu?
Ne, na početku ne,
ali, Amadeo je preskočio dve godine jer je bio izuzetno inteligentan.
Već nakon dve godine, bili su u istom razredu.
Moglo bi se reći, bili su klasa svaki za sebe.
Amadeo, aristokrata,
I Žorž, dečak iz radničke klase.
Imali su veliku znatiželju, obojica.
Lagali su majke, da idu kod drugova na spavanje,
da bi dolazili ovamo.
Kako si našao ovo, Žorž?
Spavao sam ovde i video da se pod pomera.
Žan-Pol Sartr... Karl Marks...
Henri Miler...
Ako nas neko uhvati s ovim knjigama...
Ići ćemo u Terafal, kao i drugi politički zatvorenici.
Ali tvoj otac to nikada ne bi dozvolio, Amadeo.
Salazar bi lično intervenisao da predmet ni ne stigne u sud.
Misliš da moj otac nije imao milosti kao sudija...
Ako misliš da bi imao milosti za sinovog prijatelja kome je otac sitni trgovac
onda si smešan.
Zar nije tako?
Amadeo nije bio zadovoljan gde god da je bio.
Nikada se nije igrao s drugovima,
nikada se nije ničim isticao.
Osim jednom.
Niko to nije zaboravio.
Sklonite se dečaci.
Moj otac je ovde. Naravno šta si očekivao?
Treba da pročitaš ovo. Napisao si većinu....
Reči su tvoje, ja sam ih samo skupio.
Amadeo, koja je naša religija? Odanost.
U šta verujemo?
Istinu... pre svega.
Tako je, samo gledaj u mene i sve će biti u redu.
Kao što tradicija nalaže,
u završnoj ceremoniji svoj rad čitaće učenik dvanaestog razreda.
Ove godine, čast je pripala Amadeu de Almeida Pradu.
Ne bih voleo da živim u svetu bez katedrala.
Treba mi naša lepota i raskoš ne uprljana bojama vojnih uniformi.
Volim moćne reči Biblije.
Potrebna mi je snaga njene poezije.
Treba mi nešto da se suprostavi propadanju jezika u beskorisnim parolama diktature.
Ali postoji još jedan svet u kojem ne želim da živim,
svet u kome je samostalno razmišljanje razvodnjeno,
i u kome se stvari koje ne podržava većina proglašavaju za greh.
Svet u kome našu ljubav crpe
tirani, mučitelji i ubice.
I što je još apsurdnije, propoveda nam se
da ih bodrimo, praštamo im, pa čak i da ih volimo.
Zato što neko jednostavno ignoriše Bibliju,
ili je bacio, a govori u ime Božije kao samopravednik.
Budući da je sveprisutan, Bog gleda u nas i danju i noću.
Uzima na znanje naša dela i misli.
Ali, šta je čovek bez tajni?
Misli i želja koje samo on zna?
Ne mislite, da će Gospod Bog naš, krasti dušu našu iz radoznalosti,
a da će je ostaviti besmrtnom?
Ali ko bi stvarno želeo da bude besmrtan?
Onaj ko zna šta se događa danas...
ovog meseca... ove godine... a ne smeta mu?
Nije mu važno.
Niko ovde ne zna da li će živeti večno.
To je blagoslov, i mi to ne možemo znati.
U jedno sam siguran;
ovo će biti pakao, a svaki beskrajni raj će nestati.
Ovde je smrt i samo smrt,
koja svaki trenutak lepote pretvara u užas.
Jedina živa stvar je smrt.
Zašto Bog ne vidi ovo?
Budući da nam preti večnost koja će biti nepodnošljivo prazna?
Ne želim da živim u svetu bez katedrala.
Treba mi svetlost njenih vitraža,
njena hladna mirnoća i zapovednička tišina.
Treba mi sveta reč, moćna poezija njenih kipova.
Ali više od svega treba mi sloboda da se pobunim
protiv svega što ovaj svet čini okrutnim.
Jer jedno bez drugog nije ništa.
I niko me neće naterati da izaberem samo jedno.
Šta mislite?
Mislio sam da si izabrao govor na latinskom.
U tom slučaju mnogi ništa ne bi razumeli.
Taj mladić je tvoj prijatelj?
Da, najbolji prijatelj.
Svi ti ljudi... i još mnogi,
došli su na njegov pogreb.
Umro je na dan revolucije,
tako da su svi došli sa crvenim karanfilima.
Nisam se usudio ni da spomenem Boga
jer su za Amadea to bila "prazna obećanja".
Ali sam dozvolio sebi
jednu religioznu reč...
Amen.
Bio sam ponosan na njega.
Zašto mu to onda nisi nikada rekao tata?
Još uvek ne znam kakva je tajna ujedinila njih dvoje,
i da li to ima veze sa Amadeom.
Moj brat nije ovde. Znam.
Odlazite.
Znam šta se dogodilo... imao je aneurizmu.
Piše u knjizi.
Kako živeti znajući da je u bilo kom trenutku vena mogla pući,
i preplaviti vaš mozak krvlju?
Saznala sam to kasnije, kada sam pronašla njegov tekst.
Nikada nikome nije rekao.
Čak ni meni.
Žao mi je... Nisam nameravao da Vas uznemiravam.
Ne, sačekajte.
Dozvolite da Vam pokažem gde je radio.
Ljudi su dolazili danju i noću,
da ga vide.
I da bi se izlečili.
Niko ne bi trebao da trpi bol, uvek je govorio.
Vrata su uvek bila otvorena.
Upoznao sam Žoaa Esu.
On mi je rekao da je Amadeu bio u Pokretu otpora.
Pokret...
Rekao mi je i da je spasao život Mendešu.
To je bilo jedne noći... veoma kasno.
Bila je velika galama,
tu na trgu.
Ubico!
Polícija!
Treba nam pomoć!
Zovite doktora.
Tamo.
Amadeo, morate odmah doći.
To je...?
Napolje. Napolje!
Adrenalin.
Ti si izdajnik. Izdajnik!
Izdajnik! Ja sam lekar.
Razumete li? Lekar!
Izdajnik!
Sedeo je ovde dok sam mu prala lice,
njegovo prelepo lice.
Nakon toga neki ljudi su prestali da dolaze. Čak i Žorž.
To ga je veoma pogodilo.
Znate Žorža? Znam da su bili veliki prijatelji.
Zašto je svet tako okrutan? I sam se to često pitam.
Ljudima ništa nije važno. Ni Bogu nije važno.
Zašto bi dozvolio da se to desi?
Volela bih sada da budem sama.
Da li mogu ponovo da dođem? Zašto?
Njegov život, njegov svet, je bio...
Jači. Moj se čini potpuno beznačajan.
Imate li cigarete? Koje? Ove.
Doneli ste?
Ne, čekajte, ovde su samo špijuni, gori od fašista.
Idemo napolje.
Niste me zvali samo zbog cigareta?
Zvao sam Vas jer sam bolje spavao prošle noći.
Amadeo nije nikada pušio.
Žorž je pušio kao dimnjak.
Žorž je još uvek živ? Ne znam.
Nikada nisam razgovaro s njim od kada se dogodilo to sa Štefanijom.
Niko ne zna koliko je to lična stvar.
Ko je Štefanija?
Žena koja sve pamti.
Kada su došli po mene, bilo je to zbog nje.
Tenent Nikola Ribero.
Benfika, ulica 28 decembra.
Telefon 8572463.
Sedma divizija.
Kapetan Karloš Periš.
Sintra, ulica...
Žorž!
To je Amadeo Prado.
Žorž, jesi li tu? Pustite ga
Zašto se nisi sklonio?
Svi su shvatili samo ti nećeš?
Neću da bežim.
Slagao si me, Žorže. Ne možemo lagati jedni druge.
Hoću u Pokret.
Zbog osećaja krivice?
Kao lekar nisam imao izbora.
Pravi lekar bi mu ubrizgao otrov u srce,
ne adrenalin.
Sedi, Amadeo.
Nećeš me upoznati sa prijateljima?
Ovo je Žoao.
A ovo je Štefanija.
Treba da te upoznam...
Pokret nam nije odobrio.
Zar nije lepa?
Šta ako tvoj prvi zadatak bude da ubiješ svog oca?
Zašto? Zato što je sudija.
Deo fašističkog režima.
Nemoj se uzbuđivati, Amadeo, samo te proveravam.
Znate, čak je i Žorž mogao da vidi
koliko je Štefanija bila očarana njime.
A imena i adrese?
To su adrese pripadnika oružanih snaga bliskih našoj ideji.
Trebala je da zapamti više od 200 imena,
i čeka dan kada bi ih pozvali u borbu protiv fašista.
Mogu li da dobijem svoje ključeve, molim Vas? Naravno.
Da li je g. Prado kod kuće?
Zamolila je da je sačekate, ako možete.
Zašto kopate po prošlosti?
Želim da znam kako se osećao Amadeo.
Da li ste ga poznavali?
Amadeo, moraš da jedeš.
Treba ti snage da završiš ispite.
Ustani.
Sedi.
Mama, pomozi mi.
Moram ovo da uradim ili ćeš umreti.
Skloni ruke.
Adrijana, veruj mi.
Klotild, zovi hitnu pomoć.
Došla je i hitna pomoć, i odvezla je u bolnicu.
Ostavite nas nasamo, Klotilda.
Doktor je rekao da će biti dobro.
Zašto nešto ne kažeš?
Zašto mi uvek sudiš?
Urgentna traheotomija.
Da nisam to uradio, išao bi za njenim kovčegom.
I ja bih šolju čaja, Klotild.
Sada znate.
Od tada mu dugujem zahvalnost.
Baš kao i Hui Mendeš.
Policija je dobro znala da je ordinacija paravan za Pokret otpora
ali nikada nisu upali ovde.
Ljudi su ovde ostavljali koverte s novcem, imena, adrese, mape...
A onda je došla ona.
Sledeći.
Zašto se nisi javio? Ostavljala sam ti poruke.
Imam nešto za Žoaoa.
Moram da razgovaram s tobom. Ne mogu da nastavim dalje sa Žoržom.
Ostavi nas.
Adrijana, ostavi nas.
Ali jedne noći, sve se završilo.
Kako?
Nešto se desilo.
Ne znam šta, samo znam da je posle nikada nisam videla.
Pacijenti te čekaju. Reci im da idu.
Ne možeš izbaciti pacijente!
Uradi to odmah. Ako neko dođe na vrata, ne otvaraj.
Pogasi svetla, mi nismo ovde.
Amadeo!
Žoao Esa je pred vratima.
Vraćam se.
Amadeo! Ulazi.
Gde je?
Štefanija?
Ne znam... zaista ne znam...
Žorž je bio kod mene. Imamo problem sa Štefanijom.
Kako to misliš?
On hoće... hoće da je eliminiše.
Šta?
Kaže da... ako je uhvate, imaće sva imena.
A onda je gotovo.
Žorž hoće da je ubije?
Ako ona ili Žorž dođu ovde, javi mi.
Jesi razumeo? Jesam.
Kakva zbrka.
Šta nameravaš da uradiš?
Spremi torbu sa hranom i stavi u kola.
Gde ideš? Daleko odavde.
S njom? Naravno, s njom.
Ne, Amadeo, molim te!
Molim te, nemoj to da radiš!
Reci im da je ovde,
ne idi s njom, preklinjem te!
Molim te, ne idi!
Uradi kao što sam ti rekao.
Ne radi to, pogrešićeš!
Nešto užasno će se desiti... znam da hoće!
Prošao je pored mene. Nikad to neću zaboraviti...
Prošao je pored mene, kao da nisam ni postojala.
Jednu kafu, molim?
G. Kagi, ja sam.
Žao mi je što nisam odgovorio na Vaš poziv.
Nemojte mi reći da ste još uvek u Lisabonu?
Da, jesam. Gde ste odseli?
Hotel Silva. Niste čuli za njega.
Da li pada kiša u Bernu?
Treba da nastavite da predajete i da se vratite.
Ako se ne vratite, moraću Vam naći zamenu.
Da li je to ono što želite?
Možda... Recite mi da ili ne, Rejmonde.
G. Kagi, moram da idem, žao mi je.
Zašto ste me pratili?
Odakle vam ovo?
Njegova sestra, Adrijana, pronašla je svoje beleške,
prikupila ih i objavila u knjizi koja je došla do Berna u Švajcarskoj.
Želeo bih da znam šta se desilo sa Štefanijom.
Zašto? Amadeo je mrtav,
Adrijana ne zna, Vi ste jedini koji nešto zna.
Gubite se odavde!
Gubite se!
Kako je moj ujak počeo opet da puši?
Šta?
Doktor i sestre su me zvali
i rekli mi da je dolazio neki stranac i doneo cigarete.
Ali on mi je tražio... Želite da ga ubijete?
On već ima emfizem pluća!
On uživa u tome, zašto bih mu uskratio to zadovoljstvo?
Zato što je to loše za njega.
Isto je i sa domom u kome se nalazi... podseća ga na zatvor.
Kako Vaše nove naočare? Navikavam se na njih...
Da li bi izašli na večeru samnom?
Mislio sam da je nikad neće pozvati.
Da je Isus išao na giljotinu
video bi samo sjajnu oštricu.
Ili da je išao na električnu stolicu kako bi kleknuo da se prekrsti.
Kad bi to mogli znati.
Ne možemo znati kako je biti druga osoba dok to ne postanemo?
Možemo da zamislimo kako je biti druga osoba.
"Mašta je naše poslednje utočište", napisao je.
Kao i "Intimnost je naše poslednje utočište".
Zapamtili ste rečenice iz knjige?
To je zato što to za mene ima smisla.
Ali šta je to za Štefaniju. Ona... ona pamti sve,
čak i trivijalne stvari kao što su brojevi, imena,
brojevi telefona, adrese...
Takav um... to mora da je jako uzbudljivo.
Izvinite, preterao sam...
Nisam ovoliko pričao godinama.
Ne, ja sam fascinirana.
Smem li da Vas pitam, koliko dugo ste već sami.
Pet i po godina.
A pre toga ste pričali sa ženom?
Da...
Obično, život mi je donosio nevolje.
Kakve nevolje?
Imali smo zabavu sa kolegama...
Prijateljima.
Setila se stihova... Pesoe:
"Polja su zelenija u opisima
nego što su stvarno zelena".
Neko je rekao da je to prelepo rečeno, a ja sam rekao:
Da, ali će veoma malo ljudi to ikada zaista razumeti.
Nastala je... mučna tišina, a onda je ona, moja žena,
rekla; "Pretpostavljam da si ti jedan od tih izabranika"
I to je bio kraj zabave...
Ali bili ste u pravu.
Da, ali to je arogancija. Moja glupa arogancija.
I zato Vas je ostavila... zbog arogancije?
Ne, mislim da je otišla jer je mislila da sam
dosadan.
Još smo u kontaktu, zove me svaki drugi dan,
kaže da sklonim knjige iz garaže,
da njen novi partner može da parkira kola.
Ne znam zašto Vam sve ovo pričam.
Da li bi želili da igramo? Ne, ne znam... ne znam da igram.
Eto vidite?
Dosadan.
Hvala Vam.
Uživao sam u večeri.
Rejmonde... Vi niste dosadni.
Moj ujak bi želeo opet da Vas vidi.
Ako mu ponesete cigarete?
Žorž je još uvek živ. Jeste li ga videli.
Još uvek ima apoteku.
Puši i dok priča sa kupcima.
Jeste li ih doneli meni? Jesam.
Štefanija je bila u kući kada sam onda bio tamo?
Da, bili su zajedno.
Znači da me lagao.
Znate... on nikada nije lagao. Nije tolerisao neistinu.
Šta se desilo pre nego što ste došli tamo?
Žoržov stan je bio premali,
pa smo iznajmili prostor u skladištu, da bi održavali sastanke.
Pretvarali smo se da smo na kursu čitanja i pisanja... Štefanijina ideja.
Bili smo toliko naivni...
Nuno, ti beleži.
Brojevi za vezu su:
Lisabon, 6423518,
ime veze, Leonardo;
Porto, 355900, ime veze, Žulio.
Signal za državni udar će dati Radio Renesansa;
Biće to zabranjena pesma...
Ivinite, tražite nekoga? Da li je ovde kurs za nepismene?
Da, upravo završavamo, molim Vas sedite.
Većina slova se izgovara na više načina, osim slova "X",
ali o tome ćemo govoriti sledeće nedelje.
Hvala Vam.
Otkud profesor muzičkog ovde?
Sreo sam nekoga ko ne zna da čita
došao sam ovde da vidim lično,
da li mogu nekome da preporučim...
Kako se ta osoba zove?
Karloš Pinto.
Vrlo originalno...
Sedite... svi! Neka niko ne napušta prostoriju!
Bežite. Bežite!
Daj mi pištolj.
Zašto?
Moramo uraditi ono što je najbolje za Pokret.
Šta će biti sa ostalima? Štefanija i Amadeo su pobegli.
Oni će je pronaći i ona će progovoriti.
Drugi ne znaju mnogo, Štefanija zna sve.
Ej, Žorž! O čemu ti pričaš?
Hoćeš da ubiješ Štefaniju?
Ne želim to da uradim, ali moram.
Jedan život, za mnogo života. Daj mi.
Žoao, daj mi.
Nikada nisam saznao šta se stvarno dogodilo.
Da li ti je rekao?
Ne. Pitao sam ga i on mi je rekao... da se gubim.
Moram to da znam. Znaš koliko puta sam se pitao da li je trebalo da mu
tada dam pištolj?
Tri dana kasnije, Mendeš je došao po mene.
Slomio mi je i šake... i duh,
ali mu nisam rekao ni jedno ime.
Reci to Žoržu. Reci mu da mi duguje.
Kada smo mladi, živimo kao da smo besmrtni.
Pojam smrtnosti lebdi oko nas
samo kao pepeo papira koji nam tek dotakne kožu.
Kada se to u životu promeni?
Kada počne da se steže ta omča,
koja nas na kraju zadavi?
G. Kagi?
Da li ste odlučili?
Ne.
Neka žena Vas je tražila... Kaže da ste je pronašli na mostu?
Portugalka?
Rekao sam joj gde ste i otišla je.
Ako odlučite da se ne vratite trebaju mi ključevi.
Možete li mi ih poslati? Ta žena...
Da li Vam je rekla svoje ime?
Ne.
Do viđenja, g. Kagi.
Žoao Esa hoće da zna šta se dogodilo sa Štefanijom.
Rekao je da mu to dugujete.
Ne dugujem ništa nikome.
Znate li šta je s njegovim rukama?
Nije rekao ni jedno ime.
Da jeste, Vi ne bi bili sada ovde.
Mislite da možete da me ucenjujete?
Ne znate šta radite!
Mogao sam je ubiti! U tome je stvar.
Razumete li, ja ne govorim o Pokretu.
Pokopajte to i idite dalje!
Želite li piće?
Sedim na mestu na kom je sedeo Amadeo.
Te stvari za Mendešu... ne verujem u to.
Imali smo isti kodeks odanosti,
odgovornost za druge,
iste slabosti, istu potrebu za bliskošću, zajedničku mržnju,
isti smisao za humor, itd...
A ljubav? Nismo verovali u to,
takve reči su bile suviše sentimentalne.
Za njega, samo tri stvari su bile važne:
želja, zadovoljstvo i sigurnost.
Želja...
Ne verujem ljudima koji ne piju.
Uzmite cigaretu.
Jeste dobro?
Žoao još uvek voli da puši. Nije ni čudo.
Te noći kada smo diplomirali na Koimbra univerzitetu,
ja farmaciju, a Amadeo medicinu...
Šta je? Hoću nešto da ti pokažem.
Šta misliš?
Pa...? To je apoteka...
Da... Tvoja je.
Uđi.
Trebaće mi farmaceut u koga imam poverenja kada budem pisao recepte.
Ti.
Nisam mogao da verujem šta mi je dao.
Nakon toga sam mislio da se naše prijateljstvo nikada neće prekinuti.
Mislio sam da je to nemoguće.
Ne mislim da sam lepotan, znam da sam ružni gad.
Ali... onda je došla ona.
Bože, bila je tako lepa.
Mislio sam da takva lepota ne može biti za mene.
Bar sam tako mislio.
Ovo je Štefanija.
Da ti predstavim...
Pokret nije odobrio.
Zar nije prelepa?
Kada je sklonila moju ruku sa svog vrata
svojim očima sasvim ga je zarobila.
Razmislićemo o tome Amadeo i javićemo ti.
Možda možemo koristiti ordinaciju kao mesto za isporuke.
Zašto si sklonila moju ruku sa vrata?
Skolonila sam ruku?
Da li ste ikada bili zaljubleni
da ne možete ni da jedete ni da pričate?
Nisam siguran... Da ste bili, znali bi.
Svaki put.
Misliš na njega. Šta?
Ti želiš Amadea.
Spominje me u knjizi?
Puno.
Zaprepašćen sam da je uopšte objavljena. Adrijana me mrzela.
Ona ga je htela za sebe. Nije mogla da ga deli čak ni sa ocem.
Znate li šta se s njim dogodilo?
Nekoliko meseci pre revolucije
došla je da traži jače tablete protiv bolova za Amadea.
Adrijana je dolazila svake nedelje sa receptima
ali mu ih nije davala. Čuvala ih je.
Te nedelje kada je Amadeo umro, popio je više od 100 tableta.
Novine su objavile da je umro posle duže bolesti.
Katolici baš ne cene samoubistvo.
Bežite!
Štefanija, pođi sa mnom.
Da sam tada imao pištolj, možda bih je ubio.
Gde ste otišli onda?
Pravo do Amadeove ordinacije.
Znao sam da je tamo.
Gde su? Otišli su.
Ne laži me... Otišli su, Žorže.
Daj mi pištolj.
Štefanija je... Ona je još uvek živa?
Sreo sam je, pre dve godine,
bila je ovde... na nekom seminaru.
Pitao sam je kako je.
Rekla mi je da predaje istoriju.
Gde?
Na Univerzitetu Salamanka, u Španiji.
A Vaša apoteka...
Zašto ostavljate svetla noću?
Da me podsećaju na Amadea.
G. De Silva, da li mogu da dobijem račun, molim Vas?
Idete nazad u Švajcarsku? Da. Preko Španije.
Kažu da je sada u Švajcarskoj nevreme,
kiša, sneg, vetar...
Moram da idem, ako mogu da dobijem račun, molim Vas?
Izvinite...
Zdravo!
Htela sam da Vam se zahvalim zbog onoga na mostu.
Pročitao sam Vašu knjigu... Ne želim je.
Samo sam htela da se zahvalim za ono što ste učinili.
Kod mene je Vaš kaput.
Ostavili ste ga.
Recite mi svoje ime.
Katarina Mendeš.
Da...
Ta Mendeš.
Ja sam unuka kasapina iz Lisabona.
Nisam znala šta je bio sve dok nisam pročitala knjigu.
Ne možete kriviti sebe za ono što je Vaš deda uradio...
Ne razumete.
Volela sam ga.
Plakala sam na sahrani...
I nisam shvatala zašto toliko mnogo ljudi ne plače.
U svakom slučaju...
Trebaće neko vreme, ali naučiću da živim s tim.
Ovo je isti put kojim su i oni prošli.
I to noću, kada je bilo mnogo opasnije.
Ali zaljubljeni...
Pomerilo me to što je moj ujak toliko plakao.
Ne znam zbog čega više... Da li zato što je Štefanija živa,
ili zato što smo mu doneli još cigareta.
Dakle, vratićete se u školu i nastaviti da predajete?
Ako me prime.
Siguran sam da ću dolaziti da vas posećujem.
Jeste li sigurni da je to?
Trebalo bi, tako je rekla... Idete sa mnom?
Sačekaću Vas u kolima.
Idite, biće mi dobro ovde.
Dobrodošli Rejmonde.
Ja sam Štefanija. Hvala Vam što ste me primili.
Imate knjigu?
Imam.
Izgleda onako kako ga pamtim.
Bilo je to tako davno i sve je bilo...
Da li ste za čaj? Hvala.
A Vaša prijateljica?
Više voli da ostane u kolima.
Postala sam član Pokreta nakon hapšenja mog oca '71. zbog sabotaže.
Odveli su ga u Terafal. Čuli ste za to mesto? Da.
Poznat i po imenu "Polja lagane smrti"...
Trebalo im je dve godine da ga ubiju.
A onda sam upoznala Žorža.
Delovao mi je kao neko ko je dovoljno jak, neko ko može da me zaštiti.
Mislila sam da je to ljubav.
A onda sam upoznala Amadea.
Novo svetlo u svemu što me snašlo.
Moj... ceo život.
Nisam više mogla da spavam.
Išla sam u ordinaciju kad god sam mogla,
uprkos Adrijaninom besu.
Znala sam da je hteo da me zagrli, ali ja sam odbijala.
Žorž... govorili su... šta sa Žoržom? Počela sam da ga mrzim...
Da li Vam smeta da pušim? Ne, samo izvolite.
Ljubomora je užasan osećaj.
Htela sam da mu kažem... da nas je video.
Užas...
Ali, osetila sam i olakšanje... bilo je gotovo.
Jeste li sigurni da je Vašoj prijateljici dobro u kolima?
Da, da, dobro joj je tamo.
Putovali smo celu noć.
Amadeo nije prestajao s pitanjima;
Da li je to tražio zbog mene ili sebe?
Hteo je da zna sve o mom životu,
uspomene,
ideja, fantazije, snove... Bio je uporan.
Skoro da je bilo olakšanje kada je, 5 km od granice,
stao i ubacio me u prtljažnik.
Pasoš.
Zašto idete u Španiju? Da posetim rođake.
Izađite iz kola, molim Vas.
Ključevi.
Da li znate ko je major Hui Luis Mendeš, iz PIDE?
Šta s njim?
Hoću da ga nazovete, na kućni broj.
Hoću da mu kažete da me tretirate kao kriminalca.
Hoće da razgovara s Vama.
Ovde Dr Amadeo de Prado.
Tražiš previše od mene.
Ukrali ste moj život, i ja ga sada želim nazad.
Daj mi mog čoveka na telefon.
Ironično, ali moj život je spasao
Kasapin iz Lisabona.
Te noći,
odvezli smo se do Finištera (Španija) i spavali u kolima.
Idemo negde daleko.
Uzećemo brod na Amazonu,
za novi svet u kome ćemo biti samo ti i ja.
Pisaću knjige...
Izmisliću novi jezik koji samo mi razumemo.
Išli bi uz reku što je dalje moguće.
Od onoga što je bilo pa sve do budućnosti,
od početka do kraja.
Šta bih ja radila?
Delila sve sa mnom.
Isti vazduh, osećanja, ukuse...
Te stvari koje želiš...
Želiš ih zbog sebe, ne zbog mene.
Želim ih za oboje.
Bio je gladan i mene i života.
Ali on je to želeo za svoju dušu, a ne za moju.
Ne mogu to da uradim, Amadeo.
Kako to misliš?
Želiš više nego što mogu da ti dam.
A ja nisam spremna za to.
Tako mi je žao...
Imam prijatelje u Salamanci.
Da li bi me odvezao tamo?
Odvezao me u Salamanku.
Odmahnuo mi je rukom,
poželeo mi sreću i otišao.
Sledeće što sam čula je da je umro.
Uvek sam mislila da su ga ubili.
Imao je aneurizmu. Aneurizmu?
Oslabljen krvni sud koji pulsira u mozgu.
Imao je to duže vreme.
Da li ste bili na sahrani?
Nisi uradila pravu stvar, zar ne?
Kome je to sada važno.
A šta je bilo sa
imenima i brojevima koje ste držali u glavi?
Lisabon,
3314518, ime veze, Karloš;
Sintra, 245102, ime veze, Nuno...
Napisala sam ih i sklonila na sigurno.
Nekoliko meseci kasnije, u toku revolucije, bili su korisni.
Vaša prijateljica mora da je umorna od čekanja...
Zadržite knjigu ako želite. Hvala.
Verovatno treba da se spremim za ono što je u njoj.
Do viđenja, Rejmonde. Do viđenja, Štefanija.
Kada ostavite nešto iza sebe na mestu na kom ste bili,
ostaće deo vas iako ste otišli.
I s tim stvarima ćemo se ponovo sresti
samo kada se vratimo tamo.
Putujemo da nađemo mesto gde živimo deo života,
ali to je kratkog daha i ne može da potraje.
Ovo je moj.
Imamo još...
5 minuta.
Hvala Vam...
Što ste mi rekli da nisam dosadan.
Kada razmišlaljam o svim tim životima,
Amadeu, Štefaniji, ostalima... Njihovi životi su tako puni vitalnosti
inteziteta... Toliko da su ih na kraju rastavili.
Ali oni su živeli!
Dok moj život...
Traje ovih nekoliko poslednjih dana.
I sada se ponovo vraćate u ništa.
Zašto onda jednostavno ne ostanete?
Šta?
Zašto onda jednostavno ne ostanete?
K R A J
Prevod i obrada: SindžaM. Novi Sad